STUUDIO MIR ESITLEB:
VENE ANIMATSIOONI KORÜFEED VI film
Valentina ja Zinaida Brumberg - kunstnike portreed ajastu foonil.
Valentina Brumberg
Olin kade, et mind polnud seal. Suletud ukse taga oli lärm ja lõbu.
Eduard Nazarov: Mõtlesin, et kui hea seal on, kui lõbus - hoopis teine elu.
Fjodor Hitruk: Selline tunne oli kõigil, minagi kadestasin neid, kes sisenesid,
kes võisid sinna minna ilma mingi põhjuse või selgituseta.
Istuda, juua teed, koos Zinaidaga niisama lällata.
Õdede Brumbergide tuba oli hingelise soojuse ja teravmeelsuse keskus.
Ma väga armastan nende filme: "Punamütsike", "Saabastega kass" - esimesed muusikalid.
Siiani mäletan kõiki neid meloodiaid. Võin näidata,
nad on mul kassettidel olemas, võin lauldagi. "Saabastega Kass" -
Tütreke, läheme sõitma jõe ääres... ei, printsess oli enne -
kaartidelt ennustan, et vajan sõpra,
kohe soovin teada, kes on mu südamesõber.
"Saabastega kass" 1938
Nad sobisid väga hästi keskkonda, atmosfääri ja tegevusse, mis oli 30. aastatele iseloomulik.
20-ndate lõpust 30. aastateni olid nad osa, võiks öelda, polüfoonilisest tegevusest.
Valentina ja Zinaida Brumberg sündisid Moskvas haritud juudi perekonda.
Nende isa, Semjon, oli arst ja osales I maailmasõjas.
Ema, Cecilia, oli muusikaõpetaja. Peres oli neli last.
1898. aastal sündinud Valentina ja Aleksandr, 1900-ndal Zinaida ja 1903-ndal Danil.
4-aastaselt oskasid kõik lapsed juba hästi lugeda.
Ema õpetas neile joonistamist, tantsu ja saksa keelt.
Tüdrukud õppisid gümnaasiumis eeskujulikult ja 1916. aastal said algklasside õpetaja diplomi.
Algas revolutsioon. Õed asusid 1918. aastal õppima VHUTEMAS'is,
mille ülekantud nimi on Moskva Riiklik Kunsti- ja Tööstuse Akadeemia.
Zinaida kirjutas sellest: Meie VHUTEMAS'is õppimise ajal
juhendasid töökodades Maðkov, Konðalovski, Lentulov, Falk.
Pedagoogid ületasid tavanorme: skulptuuri- õppes peeti Kreeka-Rooma maadlusseansse.
Maðkov alustas tunde võimlemisega. Me ei tohtinud kasutada sõna "ei suuda".
Seinal rippus plakat "Põdemine rangelt keelatud!"
Noore Eisensteini lavastuses "Igale targale piisab lihtsusest"
hämmastas noori õdesid vabadus klassika käsitlemises. Nad kirjutavad:
See oli erakordselt haarav, kuid näha temas tulevase "Soomuslaev Potjomkini" loojat
me tookord ei osanud. Tollaste autoriteetide esireas oli teatrijuht Vsevolod Meyerhold.
See on ta teatri makett, mida ei ehitatudki. Praegu on selle koha peal Tðaikovski Saal.
Tudengid ei jätnud vahele ühtki etendust, nende ebajumal oli Majakovski.
Ta tuli isegi ise kohale Mjasnitskajale vaatama õdede Brumbergite maale.
Tekkis uus kunstivorm - animeeritud film. Zinaida kirjutab: Meid, noori kunstnikke
kutsuti Riiklikku Kino Tehnikumi selle huvitava ettevõtmisega tegelema.
Me läksime Leningradi maanteel asuvasse endisesse restorani "Jar".
Eksperimentaalse animatöökoja asutajad olid Olga ja Nikolai Hodatajevid, Juri Merkulov
ja Zenon Komissarenko, kes asusid tegema filmi "Hiina leekides".
See film sai meile omamoodi kooliks.
Filmid arvestati kursusetöödena. Me tutvusime tolle aja animatsiooni tehnoloogiaga:
tugevast paberist lõigati välja figuuride osad ja kinnitati traadist liigenditega.
Värvimiseks kasutati valget ja musta. Eraldi operaatorit ei olnud,
kõik tegid seda tööd järgemööda, kõik võeti üles sisetunde järgi.
Hiljem me tegime koos Olga ja Nikolai Hodatajeviga filmi "Samojeedi poiss".
Filmi sisu on lihtne - neenetsi poisi lugu.
Põhjalat kujutasime neenetsite puulõike stiilis, Leningradi episoodid aga Dobuzhinski maneeris.
"Samojeedi Poiss" 1928
Maalt, kus lumi ja jäämäed, Tðu Leningradi läeb.
Nende vahel olid nagu mingisugused
kaks erinevat vastaspoolust: pluss ja miinus.
Just tänu iseloomude erinevusele tekkis säde.
Kui nad vaidlesid, maa värises. Nende vaidlused muutusid karjumiseks.
Ja kui sinna tuli Ivan Ivanov-Vano, tekkis polüfoonia bassi ja hüsteerilise kiljumise vahel.
Kuid kõik erimeelsused lõppesid ikka: "Vanjake, ära, palun, vihasta meie peale!"
Koos Ivanov-Vanoga animeerisime jutustuse "Tsaar Durondai". Film oli graafiline, must-valge,
põhines Boriss Pokrovski joonistustele.
Algas sõda. Sojuzmultfilmi stuudio evakueeriti Samarkandi.
See ðarþ on tehtud rongis, stuudio evakuatsiooni ajal.
Siin on kõik: õed ja Lev Atamanov ja tõllas Ivanov-Vano ise.
Siin on õed näitleja Gotovtseviga, kes mängis "Tsaar Saltaanis" tsaari.
Pildistsenaarium oli kaardile joonistatud, et kõik teaksid, kuhu nad sõidavad.
Samarkandis, nagu kirjutab Zinaida, polnud algul aega uuteks lähenemisteks.
Oli selge, et tuleb naasta "Tsaar Saltaanis" kasutatud eclair meetodi juurde.
Näitlejad mängisid stseenid kaamera ees, tihti kostüümis ja grimeeritult.
MUINASJUTT TSAAR SALTAANIST
On saar mere peal, linn uhke seisab seal.
Kuusk kasvab lossi väraval, kristallist maja kuuse all.
Taltsas orav elab seal, rõõmsaim kõigist ilma peal.
Orav laulu lõõritab, ise pähkleid krõmpsutab.
Pole lihtsad pähklid need, neil on koored kullased ja smaragdid nende sees...
Tolle aja animakunst loodi ühise ansamblina nendest inimestest, kust ei saanud
kedagi välja rebida. Nad leidsid oma niðði, luues nii täisverelise kunstiliigi.
Kuigi nad töötasid samades töökodades, erinesid nad üksteisest: Ivanov-Vano oli ühtmoodi,
aga Lev Atamanov temast täiesti erinev.
Õed Brumbergid olid samas kunstnikena täiesti erinevad,
kuid nende filmid muutusid sarnasteks, kuna nad töötasid samas töötoas.
Zinaida: On juba selge, et eclair tehnika saab olla vaid ettekääne kunstniku fantaasiale.
Kuid alguses läksid paljud näitlejatest filmitu ülejoonistamise teed.
Tantsunumbrite usutavuseks "Kadunud diplomis" konsulteeriti Igor Moisseejeviga.
Viimane ütles: "Fantaseerige! Joonistegelased saavad võtta inimestele võimatuid temposid!"
Eclair tehnika valitses lühikest aega. See on see naturalismi nuhtlus,
kuid oma jälje ta jättis. Filmis "Jutustus soldatist" mängis Mihhail Janðin.
Andke, palun, söögipoolist.
Anda terve tükk, ei jää endale, pool on talle vähe. Annan kõik!
Küll ma kuidagi hakkama saan.
Nad ei unustanud oma kooli. Üldiselt on see väga huvitav, sest need,
kes viitsivad seda protsessi jälgida, peavad pöörama tähelepanu asjaolule,
et nad tulid Akadeemiast, kus tollal valitses formalism.
"Fedja Zaitsev" on pöördepunktiline film, see lõpetas naturalistlike maalide domineerimise.
Hea oli see igast aspektist. Suurepärased stsenaristid Nikolai Erdman ja Mihhail Volpin,
imeline muusika - esitajad E. Garin ja M. Janðin, särav graafiline kujundus Anatoli Sazonovilt.
Punkt ja punkt ja koma veel, miinus suuks - on nägu see,
pulk ja pulk ja kurgist keha, inimest on lihtne teha.
See on esteetiline salakaubavedu, mida te teete.
Ja nad kohe - kartsid seda Riiklikku Kino rohkem kui tuld.
Mäletan, et nad asusid kohe arutama seda "esteetilist salakaubavedu"!
Ja see kuju, ma tean, kust see pärit on! Nii rääkis Goskino toimetaja.
See pole vein, vaid tint valatud siia, hommikuti nii teeb me Gavrila.
Joome tinti nendest pokaalidest siin, ei vaeva suuri, ei väikesi hingepiin.
Veel ütles ta: "Ma tean neid valmijutte,
see teie ridadevaheline keel,
see on kate, millega te mind alt ei vea. Olen selle keele juba samuti omandanud."
Ta hoiatas meid kogu aeg, sest kartis paaniliselt ridadevahel öeldut
ja peamine - kartis midagi maha magada! Ja muidugi magaski.
Hulgijalgne galopp kui tuul kannab mind, ma olen täis lootust, täis ärevust hing.
Usun - ei Zaitsevist reeturit saa, usun, et lapsed - head hinged on nad.
Tean, et on Zaitsevil ikkagi auks, ehkki veel pungas - nii ausus kui au.
Ilmselt on meie animatsioonikunstis ka omad perioodid ja hetked,
kus üks aeg lõpeb ja jääb maha.
"Fedja Zaitsev", olen kindel, jääb kestma nagu Michelangelo "Mooses".
Minu tutvus õdede Brumbergidega
oli olulisel hetkel, 1948. aastal. Ma lõpetasin Riikliku Kinoinstituudi.
Kunstiosakond määrati siis Sojuzmultfilmi stuudio alla.
Näitleja, kunstiline juht Lana Azar.
Tuppa, kus istusid Brumbergid, viis mind kaadriosakonna ülem.
Kitsas ruumis oli kaks äärmiselt sarnast daami, kuigi üks suur ja teine väike.
Kui kaadriülem ütles, et hakkan nende juures tööle assistent-kunstnikuna,
kostis üksmeelne karje: "Me ei taha teda, ei taha!"
Niisiis alates 1955. aastast
kuni Valentina surmani töötasin ma nendega kogu aeg koos.
"Vigade saar" 1955
Filmis "Vigade saar" andsid lehma ja hobuse tegelaskujudele hääle
Serafima Birman ja Vladimir Gribkov. - Vabandust, aga kes teie olete?
Enne me olime lehm ja hobune
ülesandest 118. Kuid pärast seda, kui mingi südametunnistuseta poiss meid liitis,
sai meist see...
Karikatuure õdedest Brumbergidest joonistasid paljud. Eriti terav oli Grigori Kozlov.
Jah, olid inimesed meie ajal - suurkujud.
On väga liigutav neid meenutada veel ka seetõttu, et nad olid
erakordselt kiivad oma töö suhtes. Võib-olla kuskil omaette olles, öövaikuses,
nad käitusid ehk teistmoodi, kuid inimeste ees...
Neile lihtsalt nii meeldis nende töö, nende pildid! Neid tuli kadestada ja neilt õppida.
Temperamendilt olid nad erinevad. Valentina oli plahvatavam, impulsiivsem,
Zinaida palju rahulikum. Nikolai Erdman, nende stsenarist,
kauaaegne sõber, ütles alati: "Sellised erinevad õed!
Üks, nimelt Valentina, on nagu kurtisaan, panustab kihlvedudele,
käib öösiti restoranides, aga Zinaida istub kodus ja sööb nuudleid.
Nad olid väga kultuursed inimesed ja head kunstnikud. Kui Valentina käis välismaal,
siis oma märkmetele lisas ta alati joonistused. Need olid võrratud.
Zinaida oli väga hea akvarellist.
Need eskiisid filmile "Ajamasin" on ilmselt inspireeritud Tuneesia reisist.
Filmi kunstnik-lavastajad olid Lana Azar ja Valentina.
Zinaida märkmetest saab lugeda:
Kujunes nii õnnelikult, et enne "Canterville'i lossi vaimu" lavastamist
sõitsime õega turistidena Inglismaale, Menziesi lossi Toweris,
mille kiviseinte ja keerdtreppide õhustikku saime luua oma ekstsentrilise kangelase.
Töö kulges väga lõbusalt, Valentina loosung oli, et töötada peab olema lõbus.
Oli palju naeru, kuid see ei häirinud tööd, vaid täiustas.
"Tund enne kohtingut" 1965
Üldiselt oli töökoht meie teine kodu, võib-olla isegi esimene.
Nad suhtusid kunstnikesse väga hästi, mõistsid suurepäraselt,
kui suur teene on kunstnikel ja animeerijatel.
Nad väga hindasid oma lavastajaid ja animeerijaid.
Neid sidusid loomingulised ja sõbrasuhted, hoolimata vanusevahedest.
Peab veel ütlema, et tegelastele hääle andnud näitlejad olid alati esmaklassilised.
Üksvahe töötas neil näitejuhina Mihhail Janðin. Tõi kaasa ilmselt kogu Kinoinstituudi!
Esimese sputniku kosmosesse saatmine tõi kaasa mõningase kunstilise sula, vabanemise.
Mingiks ajaks muutus totalitaarne reþiim liberaalsemaks.
Sai võimalikuks teha naljakaid, satiirilisi filme kaasaja teemadel.
Õed kirjutavad: Erilist rõõmu pakkus meile film "Suured ebameeldivused".
Kui Slobodski tõi stsenaariumi, oli selles kohe võti kujutatava lahendamiseks,
kuna see oli esitatud väikese tüdruku jutustusena.
Ja siis ma tegingi eskiisid nagu väikese lapse esimesed joonistused.
Tegin need mustaga ääristatud joonistena akvarellis pruunile paberile.
Figuurid panime liikuma mitte nii, nagu oleks loomulik,
sest laste joonistused on tihti profiilis. Nende liikumine on tinglik.
Nii tuli animaatoritel rinda pista mingis mõttes uue tehnikaga.
See olen mina. Ja ongi kogu minu perekond.
Papal kukil kogu pere, üle jõu ta pingutas.
Nii ta pisut vasakule osa kaupa sokutas.
Külmkapid läksid oma teed, kuid siis leiti jäljerida.
Nüüd hirm on papal silme ees, et puhastus viib kongi teda.
Selline tinglik, mitterealistlik maneer oli mulle, kes oli juba juurdunud oma realismi, võõras.
Ma ei vallanud seda stiili ja põrusin, mind tiitrites ei ole.
Aga nüüd ma räägin Kapast. Tas rohkem emast on kui papast.
Kapa on meil kena kuju, tal pole vaja teha tööd,
õppimiseks pole tuju: Kapa niigi läbi lööb.
Rock'n'rolli stseenid animeeris Marina Vaskanjantz.
Ta ise tegeles tantsimisega ja oli parim tantsustseenide animeerija.
Meil oli selline, nii-öelda salong,
kuhu inimesed tulid asja pärast ja ka niisama, et rääkida, naerda.
Niisiis ükskord, kui istusin seal õhtul üksi, avanes tasa uks ja sisse tuli direktor.
Nagu hall vari. Tervitas mind ja ütles:
"Teate mis, Lana, kõikidest gruppidest ma tean, mis toimub siseringis,
aga teie grupist ei tea ma midagi."
Noh, ütlesin siis talle.
Tema aga, et millised on teie omavahelised suhted, millised küsimused tekivad?
Ütlesin siis talle, et kui tekivad küsimused, siis me lahendame need edukalt
ja suhted on meil suurepärased.
Seega - kõrgemat kategooriat ma ei saanud ja nii ma lahkusingi stuudiost.
Tihedamad suhted olid õdedel kirjanik Juri Oleðaga.
Selleks ajaks oli juba kõigi elu raske. Juri naine, Olga Swauk,
oli sunnitud teenima elatist õmblemisega ja kuulus kirjanik ise
ilmus stuudiosse suvel ja talvel sama palituga. Kuid alati särav ja teravmeelne.
Ilma selle kära ja sagimiseta ei suutnuks nad elada,
neile oleks see olnud võrdväärne surmaga. Olen selles täiesti kindel.
Vaimne võrdne füüsilise surmaga. Mäletan hästi - ehkki küll mitte seda,
millise tsaari ehk direktori ajal -
tõstatati küsimus nende austusväärselt pensionile saatmisest.
Neil olid pisarad silmis! Aga mina olin siis - kes? Olin selle loomingugrupi juhataja,
nagu ülemus või nii. "Fedjake, tehke nii, et meid ei vallandataks!"
Valentina selle tõttu hukkuski, et talle keelati töötamine.
Nad olid täies elujõus ja muidugi suutsid veel töötada.
Vaat kus asi, vanad toid - krõnks Gaidar ja Lev Tolstoi!
Mis loeb meil pedagoogika, arukus ja loogika!?
Ööbik sa, ööbik sa, linnuke!
Iga epohh on sünnitanud omad tippteosed, mis jäävad kestma.
Ja nendest paljud on meie armsatelt õdedelt Brumbergidelt.
Valentina teadis kolme keelt, hakkas õppima veel hispaania keelt.
Kui ma küsisin: "Milleks on teile seda vaja?", ütles ta: "Usun hauatagusesse ellu."
Näidatud fragmendid filmidest: "Hiina leekides" 1925
"Samojeedi poiss" 1928
"Tsaar Durondai" 1934
"Saabastega kass" 1938
"Jutustus Tsaar Saltaanist" 1943
"Kadunud diplom" 1945
"Jutustus soldatist" 1948
"Fedja Zaitsev" 1948 "Vigade saar" 1955
"Suured ebameeldivused" 1961 "Kolm paksu meest" 1963
"Tund enne kohtingut" 1965 "Lugu kurjast võõrasemast" 1966
"Canterville'i lossi vaim" 1970
Jutustas Pastella